Місто: історія, культура, суспільство – це рецензований академічний журнал, що публікує дослідницькі статті, огляди, рецензії та джерельні матеріали в галузі міських студій. Видання засноване 2016 року Інститутом історії України Національної академії наук України й Історичним факультетом Київського національного університету ім. Тараса Шевченка. Місто має на меті розвинути та інституціоналізувати міські студій в Україні, а також створити міжнародну мережу дослідників міста. Журнал слугує платформою для міждисциплінарних дискусій і вітає дослідження авторів, що працюють в різних галузях гуманітарних і соціальних наук. Е-формат журналу дозволяє нам експериментувати з різними способами презентації досліджень та створення контенту, включно з онлайн-лекціями та е-конференціями. Редакція журналу завжди відкрита до різноманітних форм співпраці. Проблематика журналу включає, але не обмежується такими темами: міська історія, проблеми розвитку міської культури, феномен міста в світовому історичному процесі. Редакція вітає тексти з економічної історії, історичної екології, міського фольклору та гендерних студій. Видання не має обмежень за науковими ступенями авторів, запрошуючи подавати матеріали як професійних науковців, так і студентів бакалаврських, магістерських і PhD програм чи міських активістів. Журнал публікується двічі на рік українською та англійською мовою. Редакція також може розглянути матеріали, написані іншими мовами. Редакційна політика Редакційна політика журналу базується на таких засадах: 1. До друку приймаються раніше не опубліковані матеріали, які відповідають науковим стандартам якості й представляють завершене наукове дослідження. Часопис функціонує за принципами double-blind peer review. Після редакторського відбору текст передається на зовнішнє анонімне рецензування. Висновок двох зовнішніх рецензентів має вирішальне значення в прийнятті рішення про публікацію. Редакція залишає за собою право надсилати тексти авторам на доопрацювання, а також не пояснювати причин відхилення тексту. До публікації не допускаються тексти, які містять плагіат. Публікація в журналі є безкоштовною і редакція в жодному разі не керується мотивами отримання комерційної вигоди. Політика відкритого доступу Місто: історія, культура, суспільство є журналом відкритого доступу. Читачі отримують негайний і безоплатний доступ до всіх публікацій. Усі статті публікують під ліцензією Creative Commons — Attribution-ShareAlike 4.0 International — CC BY-SA 4.0. Авторські права Автори зберігають право на авторство своєї роботи, а також передають журналу право першої публікації цієї роботи відповідно до умов ліцензії Архівування Усі випуски журналу є доступними на сайті. Попередні публікації також зберігаються Національною бібліотекою України ім. Вернадського в розділі “Наукова періодика України”. Періодичність виходу журналу – двічі на рік. ISSN: 2616-4280 Linking ISSN (ISSN-L): 2616-4280 Ідентифікатор в Реєстрі суб’єктів у сфері медіа: R40-05183
Institute of History of Ukraine NAS Ukraine, Faculty of History of Kyiv National Taras Shevchenko University
IT ENTREPRENEURSHIP IN INDEPENDENT UKRAINE: AN ATTEMPT AT A SOCIO-HISTORICAL PERIODIZATION
Based on an analysis of academic studies, analytical reports, journalistic retrospectives, and regulatory documents, the article proposes a social-historical periodization of the development of IT entrepreneurship in Ukraine from 1991 to the early 2020s. The research is grounded in the approach of social history, which makes it possible to consider IT entrepreneurship not only as an economic or technological activity, but as part of broader social transformations. The focus is placed not merely on quantitative indicators of industry growth, but primarily on changes in the organization of labor, professional practices, forms of interaction, and social perceptions. Within the proposed periodization, five main stages are identified, reflecting the sequential evolution of IT entrepreneurship in Ukraine. These stages encompass the transition from isolated initiatives and the first IT firms of the 1990s, which operated under conditions of institutional uncertainty and limited access to markets, to the formation in the 2010s of a structured industry with established organizational models, a developed community infrastructure, and a growing product segment. The study traces a shift in entrepreneurial logic-from service-oriented models to the emergence of companies that create their own technological products and integrate into global value chains. The analytical focus of the article is concentrated on several interrelated dimensions: the evolution of organizational structures of IT companies, the transformation of professional roles and labor models, the formation of an internal culture of the IT sector, as well as the development of external perceptions of IT professionals as a distinct social group. It is shown that the development of IT entrepreneurship in Ukraine was uneven and largely determined by a combination of global market influences and internal social factors, in particular professional self-organization and horizontal ties within the community. The proposed social-historical periodization does not claim to be definitive; however, it provides an analytical framework for further research on the history of IT entrepreneurship in Ukraine and may be used for in-depth analysis of specific stages, practices, and social transformations associated with the development of the digital economy.
Авторське право (c) 2026 Andrii Sidliarenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
HEURISTIC POTENTIAL OF GENERAL POPULATION CENSUSES IN HISTORICAL DEMOGRAPHY
The article analyzes the heuristic potential of general population censuses as a key source for historical demography, using All-Imperial Population Census of the Russian Empire in 1897 as a case study. It examines the role of censuses in the formation of demography as a scientific discipline and their importance for state governance from the early modern period to the twentieth century. Particular attention is paid to the census program, methodology, publication of results, and the structure of its statistical tables. The study explores the informative value of the 1897 census for investigating population size, social structure, urbanization, migration patterns, levels of education, linguistic and confessional composition, occupational structure, and socio-economic transformations in Dnieper Ukraine at the end of the nineteenth century. Special emphasis is placed on methodological challenges in using census materials, including difficulties in reconstructing ethnic composition due to the absence of ethnic self-identification in the census program, the specific recording of native language and religion, and changes in administrative and territorial boundaries. The article concludes that despite the ideological limitations of the census program, the 1897 census remains one of the most reliable and informative sources for the study of historical demography, socio-economic history, and modernization processes. Its heuristic potential has not yet been exhausted and can be further expanded through critical analysis, recalculation of data, and interdisciplinary approaches.
Авторське право (c) 2026 Tetiana Vodotyka, Sergiy Vodotyka https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
SEVASTOPOL IN GUIDEBOOKS OF THE NINETEENTH AND THE TWENTIETH CENTURIES: URBAN SPACE BETWEEN MEMORY, WAR, AND THE TOURIST NARRATIVE
This study examines Sevastopol as an urban space in which military experience and narratives of heroism shaped urban identity, spatial organization, and cultural memory. The object of analysis is a corpus of guidebooks published between 1857 and 1969. The central research question addresses how the spatial traces of war—bastions, ruins, and memorial sites—combined with heroic myths, were reinterpreted within tourist and cultural narratives that ultimately formed the symbolic geography of Sevastopol. The theoretical framework draws on concepts of military urbanism (Stephen Graham; Eyal Weizman), lieux de mémoire (Pierre Nora), politics of memory (Aleida and Jan Assmann), and symbolic geography. Methodologically, the study employs content analysis, narrative and discourse analysis of textual and visual materials, as well as a comparative approach that allows for tracing continuity between imperial and Soviet narrative regimes. The comparative analysis of guidebooks and their narrative structures demonstrates a transformation in the image of Sevastopol—from a “city of ruins” and a symbol of sacrifice in the nineteenth century to a canonical “hero city” in the Soviet period. Guidebooks functioned not merely as sources of information for travelers but as instruments of ideological construction of urban space, where memory, myth, and tourism were closely intertwined. The study highlights the role of cultural texts in shaping memory politics and in producing the symbolic space of urban landscapes.
Авторське право (c) 2026 Oleg Zubchenok https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
THE HISTORY OF MATCH PRODUCTION DEVELOPMENT IN VOLYN. RIVNE MATCH FACTORY
This article presents a comprehensive study of the historical development of match production in the Volyn region, with a particular focus on the Rivne Match Factory. The research traces the evolution of the industry from artisanal to industrial-scale production, highlighting key technological innovations, including the introduction of safety (non-phosphorus) matches. The technological process is examined in detail, encompassing all stages from wood preparation to the application of the ignition compound and packaging of the final product. Special attention is given to the socio-economic impact of the factory on the local community, particularly the creation of employment opportunities for women and children in Rivne in the early 20th century. Based on archival sources, cartographic materials, and unique photographs taken during Semen An-sky’s 1912 ethnographic expedition, the study reconstructs the likely location of the factory and its operational characteristics. The article analyzes the reasons for the factory’s closure in 1922, including economic instability, the establishment of the Polish state match monopoly, and discriminatory policies against Jewish entrepreneurs. A separate section is devoted to the attempt to revive match production in the Rivne region in 1998, which led to the establishment of a modern factory in the town of Berezne. This study underscores the significance of the match industry as a driver of regional economic and social development and contributes to the preservation of historical memory regarding lesser-known aspects of local industrial heritage.
Авторське право (c) 2026 Tetiana Samsoniuk, Dmytro Maslov https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
SOME POSSIBILITIES AND DATA FOR OMPARINGTHE EARLY MODERN LVIV AND VILNUSHISTORICAL TOPOGRAPHY AND URBANONYMY
This article presents a comparative analysis of the spatial development and naming practices of two leading cities in East-Central Europe during the early modern period—Lviv and Vilnius. Both cities were founded in the 13th–14th centuries and share a number of structural and historical features. Their origins are tied to princely legends; early settlements formed around castles on elevated terrain; and the development of urban centers occurred following the arrival of German settlers who introduced legal systems based on Magdeburg and Chełmno law. At the same time, the spatial planning and administrative organization of these cities diverged significantly, revealing broader patterns in the evolution of medieval and early modern cities in the region. The authors draw on archaeological findings, legal and fiscal sources, and historical maps to trace how these cities developed from a “castle–suburb” model into more complex structures that included jurydykas, suburbs, and urban villages. Special attention is given to naming practices—particularly of streets and city gates—as markers of memory, spatial organization, and legal authority. Referring to Ferdinand Opll’s typology of city gate names, the article reveals symbolic differences between the two urban landscapes: in Vilnius, gate names typically pointed to nearby settlements, while in Lviv, they referred to distant cities. The article also explores how various ethnic and religious communities—Germans, Jews, Armenians, Ruthenians, Tatars, and others—shaped both the structure of the city and its naming conventions. Through examples such as Jewish Street (platea Judeorum), Ruthenian Street (platea ruthenicali), and Dominican Street (ulica ku Dominicanom/Dominikonų gatvė), the authors show how toponyms reflected community presence. The spatial vocabulary of both cities is analyzed in the broader context of the “spatial turn” in urban history, particularly through the lens of Edward Soja’s ideas. In conclusion, the article shows that comparative urban studies help to understand better how city space was interpreted and organized. At the same time, it opens possibilities for interdisciplinary dialogue between researchers of Lviv and Vilnius. Such dialogue can support mutual borrowing of approaches and methods: for example, in Lviv, studies on historical topography and urban names are more developed, while Lviv-based researchers could also learn from the archaeological practices used in Vilnius for studying the urban space.
Авторське право (c) 2026 Maryana Dolynska, Orysia Vira https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
DCCC (DNIPRO CENTER FOR CONTEMPORARY CULTURE): HISTORY OF ESTABLISHMENT, TRANSFORMATIONS, AND INSTITUTIONAL ACTIVITIES
The article traces the emergence and development of DCCC (Dnipro Center for Contemporary Culture) as a civic-driven institution that combines the presentation of contemporary artistic practices with sustained engagement with local contexts and urban communities. It outlines how an initiative shaped in the aftermath of the Revolution of Dignity—centered on the audiovisual and new media festival Konstruktsiia (since 2015)—evolved from a primarily “virtual” presence into multiple attempts to secure a permanent venue, culminating in a prototype: the temporary public space Stage:Stage (2017). The project’s international recognition (Special Mention at the European Prize for Urban Public Space 2018 and nomination for the EU Prize for Contemporary Architecture—Mies van der Rohe Award) is discussed as a turning point that helped enable negotiations for a long-term home. The text describes the launch of DCCC in the former provincial zemstvo building on Krutohirnyi Uzviz, the ongoing restoration process, and the residency-based institutional model bringing together NGO Kultura Medialna, Artsvit Gallery, and Alliance Française. Particular attention is paid to institutional transformations during Russia’s full-scale invasion: from suspension of activities to the establishment of a social hub (2022), and later the gradual return to programming (2023–2024) through the initiative “DCCC: We Work,” expanded international partnerships, and new infrastructures such as a 51-seat cinema, an Experimental Studio, and a concept shop as a critical design project. The article also maps DCCC’s core program lines—exhibitions, education, residencies, and film programs—as tools for supporting cultural life under wartime conditions
Авторське право (c) 2026 Andrii Palash https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
FROM PROJECTIONS OF THE FUTURE TO UNDERSTANDING THE PAST: VDNH AS A LEGACY OF UTOPIA
The article examines the National Expocenter of Ukraine (VDNH) in Kyiv as a space of materialized utopia and as an instrument of Soviet ideological representation. It traces the formation of the complex from its postwar design to its contemporary transformations, with particular attention to the architecture of the ensemble, its relationship to political processes in the USSR, and the role of the Exhibition as a mechanism for visualizing a desired future. It demonstrates that VDNH functioned as a symbolic space intended to sustain belief in the utopian socialist project while concealing the realities that contradicted it. Special attention is given to the post-Soviet period, the decline of the complex, its gradual revitalization after 2016, and the tensions between the commercialization of space and the need to preserve cultural heritage. The article analyzes artistic projects by contemporary Ukrainian artists realized on the territory of VDNH as forms of critical reinterpretation of Soviet heritage, practices of memory work, and decolonial approaches. It argues that these artistic interventions reveal VDNH not merely as a propagandistic architectural ensemble, but as a multilayered heritage site that requires study and preservation.
Авторське право (c) 2026 Yevheniia Moliar https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
A MUSEUM FRAME OF ODESA LIFE DURING THE FULL-SCALE INVASION
The article reflects on how, during Russia’s full-scale invasion, Odesa has been rethinking its relationship with urban heritage and redefining the city’s image—an image long reproduced within an imperial frame. The text emphasizes a double context: the city has been a target of sustained Russian propaganda for decades, yet in 2014 it stopped the so-called “Russian Spring,” which makes questions of self-identification especially acute. Writing from the position of a participant in cultural processes, the author stresses that under conditions of extreme испытання the question “who are we?” becomes a resource for survival, while museums function as infrastructure for producing and articulating meaning. After the evacuation of collections in 2022, Odesa’s museums faced a choice: suspend operations or continue without permanent displays. The article outlines institutional responses—from interventions in public space (MSMO’s project Shoulder to Shoulder) to turning emptied galleries into platforms for processing the experience of war (the Languages of War series at the Odesa National Fine Arts Museum, tribute exhibitions to artists killed in the war, and Alevtina Kakhidze’s solo project Dad, I’m in Odesa!). The author also describes local narrative formats for speaking about safeguarding heritage (the Bleschunov Museum’s graphic novel), the Archaeological Museum’s symbolic turn to Snake Island, the opening of the private genocide museum Territory of Memory, and cultural diplomacy through exhibitions in Kraków and Berlin that shape alternative frames for perceiving Odesa as a Ukrainian and European city. A second focus is decolonization: the Odesa National Fine Arts Museum’s work with the Soviet legacy embedded in its collection; public tensions surrounding the transfer of dismantled monuments to Catherine II and Suvorov; and the UNESCO nomination dossier, which proposes an anti-imperial reading of Odesa’s urban phenomenon (port-city development, multiculturalism, entrepreneurship, and democratic practices of coexistence). The article considers the business community initiative Odesa Decolonization, which seeks to shift the city’s myth from a “criminal” trope to an “entrepreneurial” one. The conclusion argues that in wartime museums can remain community centers even without their collections on display—sustaining memory, resilience, and the construction of a future-oriented civic narrative.
Авторське право (c) 2026 Oksana Dovhopolova https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
SOURCES OF THE FORMATION OF THE KRAM COLLECTION:39 YEARS OF EXPERIENCEIN TURBULENCE
The article examines the history of the formation and development of the collection in Khmelnytskyi Regional Art Museum (KRAM) over 39 years of its existence amid continuous socio-political and cultural turbulence. The study traces the transformation of the museum from a Soviet-type art institution to the first state museum of contemporary Ukrainian art in independent Ukraine. Special attention is paid to the shift in collection-building concepts, the decisive role of museum professionals in shaping the acquisition strategy, and the main sources of collection growth, including state purchases, inter-museum exchanges, exhibition projects, art residencies, symposia, and donations from artists and private collectors. The article highlights the significance of KRAM as a representative platform for the study and museification of Ukrainian art processes of the twentieth and twenty-first centuries. It also analyzes the institutional modernization of the museum in the 2010s–2020s, focusing on digitalization, curatorial and educational practices, as well as the museum’s activities during the full-scale war as a socio-rehabilitative and cultural hub. The research demonstrates that a consistent strategic vision, openness to change, and a clear focus on contemporary Ukrainian art have ensured the museum’s institutional sustainability and professional authority.
Авторське право (c) 2026 Olena Mykhailovska, Olena Skoruk https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Авторське право (c) 2026 Tetiana Vodotyka https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ІТ-ПІДПРИЄМНИЦТВО НЕЗАЛЕЖНОЇ УКРАЇНИ: СПРОБА СОЦІАЛЬНО-ІСТОРИЧНОЇ ПЕРІОДИЗАЦІЇ
На основі аналізу наукових праць, аналітичних звітів, журналістських ретроспектив і нормативних документів у статті запропоновано соціально-історичну періодизацію розвитку ІТ-підприємництва в Україні з 1991 року до початку 2020-х років. Дослідження спирається на методи соціальної історії, що дозволяє розглядати ІТ-підприємництво не лише як економічну або технологічну діяльність, а як частину ширших соціальних трансформацій. У центрі уваги перебувають не лише кількісні показники зростання галузі, а передусім зміни у способах організації праці, професійних практиках, формах взаємодії та соціальних уявленнях. У межах запропонованої періодизації виокремлено п’ять основних етапів, що відображають послідовну еволюцію ІТ-підприємництва в Україні. Вони охоплюють перехід від поодиноких ініціатив і перших ІТ-фірм 1990-х років, які діяли в умовах інституційної невизначеності та обмеженого доступу до ринків, до формування у 2010-х роках структурованої індустрії з усталеними організаційними моделями, розвиненою спільнотною інфраструктурою та зростаючим продуктовим сегментом. Простежується зміна логіки підприємництва — від сервісно-орієнтованих моделей до появи компаній, що створюють власні технологічні продукти й інтегруються у глобальні виробничі ланцюги. Фокус статті зосереджено на кількох взаємопов’язаних вимірах: еволюції організаційних структур ІТ-компаній, трансформації професійних ролей і моделей праці, становленні внутрішньої культури ІТ-галузі, а також формуванні зовнішніх уявлень про ІТ-фахівців як окремий соціальний прошарок. Показано, що розвиток ІТ-підприємництва в Україні відбувався нерівномірно та значною мірою визначався поєднанням глобальних ринкових впливів і внутрішніх соціальних чинників, зокрема професійної самоорганізації та горизонтальних зв’язків усередині спільноти. Запропонована соціально-історична періодизація не претендує на остаточність, однак створює аналітичну рамку для подальших досліджень історії ІТ-підприємництва в Україні та може бути використана для поглибленого аналізу окремих етапів, практик і соціальних трансформацій, пов’язаних із розвитком цифрової економіки.
ЕВРИСТИЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ЗАГАЛЬНИХ ПЕРЕПИСІВ НАСЕЛЕННЯ В ІСТОРИЧНІЙ ДЕМОГРАФІЇ
У статті проаналізовано евристичний потенціал загальних переписів населення як джерела історичної демографії на прикладі перепису населення Російської імперії 1897 року. Показано місце переписів у формуванні демографії як наукової дисципліни та їхнє значення для державного управління від ранньомодерного часу до ХХ століття. Особливу увагу приділено програмі, методиці проведення та публікації результатів перепису 1897 року, а також структурі його статистичних таблиць. Проаналізовано інформативні можливості перепису для вивчення чисельності населення, соціальної структури, урбанізації, міграційних процесів, рівня освіти, мовної та конфесійної ситуації, професійної структури й соціально-економічних трансформацій у Наддніпрянській Україні наприкінці ХІХ століття. Окремо розглянуто методологічні проблеми використання матеріалів перепису, зокрема труднощі реконструкції етнічного складу населення, зумовлені відсутністю в програмі перепису питання про етнічну самоідентифікацію, специфікою фіксації рідної мови та конфесійної належності, а також змінами адміністративно-територіальних кордонів. Зроблено висновок, що попри ідеологічну обмеженість програми перепису, його матеріали залишаються одним із найнадійніших і найінформативніших джерел для дослідження історичної демографії, соціально-економічної історії та процесів модернізації. Евристичний потенціал перепису 1897 року далеко не вичерпаний і може бути розширений шляхом критичного аналізу, перерахунків і міждисциплінарних підходів.
СЕВАСТОПОЛЬ У ПУТІВНИКАХ XIX–XX СТОЛІТЬ: МІСЬКИЙ ПРОСТІР МІЖ ПАМ’ЯТТЮ, ВІЙНОЮ І ТУРИСТИЧНИМ НАРАТИВОМ
Дослідження аналізує Севастополь як міський простір, у якому військовий досвід і наративи героїзму сформували урбаністичну ідентичність, просторову організацію та культурну пам’ять. Об’єктом вивчення є корпус путівників, виданих у 1857–1969 роках. Дослідницьке питання полягає у з’ясуванні, як просторові сліди війни — бастіони, руїни — у поєднанні з героїчними міфами були переосмислені в туристичному та культурному наративі, що сформував символічну географію Севастополя. Теоретичну рамку становлять концепції мілітарного урбанізму (Stephen Graham, Eyal Weizman), місць (Pierre Nora) та політики пам’яті (Aleida та Jan Assmann) і символічної географії. Методологічно застосовано контент-аналіз, наративний аналіз дискурс-аналіз текстів та візуальних матеріалів, а також порівняльний підхід, який дозволяє простежити тяглість між імперськими та радянськими наративами. Отримані результати порівнянь путівників та їхніх наративів демонструють еволюцію образу Севастополя — від «міста-руїни» та символу жертви у ХІХ столітті до «міста-героя» в радянський період. Путівники виступають не лише джерелами інформації для тих, хто подорожує, а й інструментами ідеологічного конструювання міського простору, де поєднуються пам’ять, міф і туризм. Дослідження підкреслює роль культурних текстів у створенні політики пам’яті та формуванні символічного простору міських ландшафтів.
ІСТОРІЯ РОЗВИТКУ СІРНИКОВОГО ВИРОБНИЦТВА НА ВОЛИНІ. РІВНЕНСЬКА СІРНИКОВА ФАБРИКА
У статті здійснено комплексне дослідження історії розвитку сірникового виробництва на території Волині, з акцентом на діяльність Рівненської сірникової фабрики. Розглянуто етапи становлення галузі від кустарного до індустріального виробництва з урахуванням технологічних інновацій, зокрема впровадження безпечних (безфосфорних) сірників. Детально проаналізовано технологічний цикл виготовлення сірників: від підготовки деревини до нанесення запалювальної суміші та пакування готової продукції. Особливу увагу приділено соціально-економічному впливу підприємства на місцеву громаду, зокрема створенню робочих місць для жінок і дітей у місті Рівне на початку XX століття. На основі архівних джерел, картографічних матеріалів та унікальних фотографій 1912 року, зроблених під час етнографічної експедиції С. Ан-ського, реконструйовано ймовірне місце розташування фабрики та особливості її функціонування. Проаналізовано причини припинення діяльності підприємства у 1922 році, серед яких економічна нестабільність, впровадження державної сірникової монополії у Польщі та дискримінаційна політика щодо єврейських підприємців. Окремий розділ присвячено спробі відновлення сірникового виробництва на Рівненщині у 1998 році, коли було створено сучасну фабрику в місті Березне. Дослідження підкреслює значущість сірникової промисловості як чинника економічного та соціального розвитку регіону, а також сприяє збереженню історичної пам’яті про маловідомі сторінки місцевої індустріальної спадщини.
Авторське право (c) 2026 Tetiana Samsoniuk , Dmytro Maslov https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
ДЕЯКІ МОЖЛИВОСТІ ТА МАТЕРІАЛИ ДЛЯ ПОРІВНЯННЯ ІСТОРИЧНОЇ ТОПОГРАФІЇ Й УРБАНОНІМІЇ ЛЬВОВА ТА ВІЛЬНЮСА В РАННЬОМОДЕРНИЙ ПЕРІОД
У статті здійснено порівняльний аналіз розвитку міського простору та назв урбанонімів двох провідних міст Східно-Центральної Європи ранньомодерного періоду — Львова та Вільнюса. Обидва міста були засновані у XIII–XIV століттях і мають низку спільних структурних та історичних рис. Їхнє виникнення пов’язане з князівськими легендами, первісні поселення формувалися навколо замків на підвищеннях, а розвиток міського центру відбувся після прибуття німецьких колоністів, які запровадили правові системи, засновані на магдебурзькому та хелмінському праві. Водночас просторове планування та адміністративна організація цих міст мали суттєві відмінності, що дозволяє простежити ширші закономірності розвитку середньовічних і ранньомодерних міст у регіоні. Авторки звертають увагу на археологічні дані, актові та фіскальні джерела й історичні карти, щоб показати, як міста еволюціонували від моделі «замок-передмістя» до складніших структур, які включали юридики, передмістя та міські села. Особлива увага приділена практикам найменування — зокрема назвам вулиць і міських брам — як маркерам памʼяті, просторової організації та правового статусу. Посилаючись на типологію міських брам Фердинанда Оппля, стаття висвітлює різницю у символічному ландшафті обох міст: якщо назви брам Вільнюса вказували на найближчі населені пункти, то львівські — на віддалені міста. У статті також розглядається вплив різних етнічних і релігійних громад — німців, євреїв, вірмен, русинів, татар та інших — на структуру міста й систему назв. На прикладах вулиць — Єврейської (platea Judeorum), Руської (platea ruthenicali), Домініканської (ulica ku Dominicanom / Dominikonų gatvė) — показано, як назви відображали присутність спільнот. Просторову лексику обох міст проаналізовано у ширшому контексті «просторового повороту» в історії міста, зокрема у світлі ідей Едварда Сойї. У підсумку стаття показує, що порівняльні міські студії поглиблюють розуміння того, як міський простір осмислювався, організовувався та водночас відкриває можливості для міждисциплінарного діалогу між дослідниками історії Львова і Вільнюса. Такий діалог може сприяти взаємному запозиченню підходів і методів: зокрема, у Львові більш розвинені дослідження з історичної топографії та годоніміки, тоді як львівським дослідникам варто звернути увагу на практики використання археологічних матеріалів у вивченні міського простору, поширені у Вільнюсі.
DССС (ЦЕНТР СУЧАСНОЇ КУЛЬТУРИ У ДНІПРІ): ІСТОРІЯ СТВОРЕННЯ, ТРАНСФОРМАЦІЙ ТА ДІЯЛЬНОСТІ ІНСТИТУЦІЇ
Стаття простежує історію виникнення та розвитку DCCC (Центру сучасної культури у Дніпрі) як інституції, що поєднує репрезентацію актуальних мистецьких практик із роботою з локальним контекстом і міськими спільнотами. Показано, як ініціатива, що сформувалася після Революції Гідності навколо фестивалю аудіовізуального мистецтва та нових медіа «Конструкція» (2015–), еволюціонувала від «віртуальної» присутності до спроб створення фізичного простору й реалізації прототипу — тимчасового публічного майданчика «Сцена:Stage» (2017), відзначеного на European Prize for Urban Public Space 2018 та номінованого на премію Mies van der Rohe Award. Описано запуск DCCC у будівлі колишнього губернського земства на Крутогірному узвозі, процес реставрації та модель резидентності (ГО «Культура Медіальна», галерея «Артсвіт», «Альянс Франсез»). Окрема увага приділена трансформації інституції під час повномасштабної війни: від тимчасового призупинення діяльності до створення соціального хабу (2022), а далі — відновлення програмної роботи (2023–2024), посилення міжнародних зв’язків, запуску кінотеатру, «Експериментальної студії» та крамнички як культурно-дизайнерського проєкту. Матеріал також окреслює ключові напрями діяльності DCCC: виставкові, освітні, резиденційні та кінопрограмні практики.
ВІД ПРОЄКЦІЙ МАЙБУТНЬОГО ДО РОЗУМІННЯ МИНУЛОГО: ВДНГ ЯК СПАДЩИНА УТОПІЇ
У статті розглянуто Національний комплекс «Експоцентр України» (ВДНГ) у Києві як простір матеріалізованої утопії в ролі інструменту радянської ідеологічної репрезентації. Розглядається історія формування комплексу від проєктування у повоєнний період до сучасних трансформацій із особливою увагою до архітектури ансамблю, її зв’язку з політичними процесами в СРСР та ролі Виставки як механізму візуалізації бажаного майбутнього. Показано, що ВДНГ функціонувала як символічний простір, покликаний підтримувати віру в утопічний проєкт соціалізму та маскувати реалії життя, які суперечили йому. Окрему увагу приділено пострадянському періоду, проблемам занепаду комплексу та його поступовій ревіталізації після 2016 року, а також суперечностям між комерціалізацією простору і потребою збереження культурної спадщини. У статті аналізуються мистецькі проєкти сучасних українських художників, реалізовані на території ВДНГ, як форма критичного переосмислення радянської спадщини, роботи з пам’яттю та деколонізаційних практик. Доведено, що художні інтервенції розкривають ВДНГ не просто як пропагандистський архітектурний ансамбль, а багатошаровий об’єкт культурної спадщини, який потребує вивчення і збереження.
МУЗЕЙНИЙ ФРЕЙМ ОДЕСЬКОГО ЖИТТЯ В РОКИ РОСІЙСЬКОГО ШИРОКОМАСШТАБНОГО ВТОРГНЕННЯ В УКРАЇНУ
У статті осмислено, як Одеса в роки широкомасштабного вторгнення РФ змінює ставлення до міської спадщини та переозначує образ міста, який десятиліттями відтворювався в імперській рамці. Наголошено на подвійній рамці досвіду: місто було мішенню тривалої російської пропаганди, але у 2014 році зупинило так звану «російську весну», що робить питання самоідентифікації особливо гострим. Авторка, з позиції учасниці культурних процесів, підкреслює: у ситуації граничного випробування питання «хто ми?» стає ресурсом виживання, а музеї — інфраструктурою виробництва й проговорювання сенсів. Після евакуації колекцій у 2022 році одеські музеї опинилися перед вибором: припинити роботу чи діяти без постійної експозиції. Показано відповіді інституцій — від виходу в публічний простір (проєкт МСМО «Пліч-о-пліч») до перетворення спорожнілих залів на майданчики осмислення війни (серія «Мови війни» в ОНХМ, виставки-омажі загиблим митцям, персональний проєкт Алевтини Кахідзе «Тату, я в Одесі!»). Описано локальні формати оповіді про порятунок спадщини (графічна новела Музею Блещунова), символічне звернення Археологічного музею до острова Зміїний, відкриття приватного музею геноцидів «Територія пам’яті», а також культурну дипломатію через виставки в Кракові та Берліні, що формують альтернативні рамки сприйняття Одеси як українського й європейського міста. Другий фокус — деколонізація: робота ОНХМ із радянською спадщиною колекції, суспільна напруга довкола перенесення демонтованих пам’ятників Катерині ІІ та Суворову, а також підготовка номінаційного досьє ЮНЕСКО, що пропонує антиімперське читання одеського урбаністичного феномену (порт-місто, мультикультурність, підприємництво, демократичні практики співіснування). Розглянуто ініціативу бізнес-спільноти Odesa Decolonization, яка пропонує змістити міський міф із «кримінального» на «підприємницький». У висновку стверджується, що в умовах війни музеї можуть залишатися центрами спільнот навіть без колекцій у залах, підтримуючи пам’ять, опір і конструювання образу майбутнього.
ДЖЕРЕЛА ФОРМУВАННЯ КОЛЕКЦІЇ ХМЕЛЬНИЦЬКОГО ОБЛАСНОГО ХУДОЖНЬОГО МУЗЕЮ: 39 РОКІВ ДОСВІДУ ТУРБУЛЕНТНОСТІ
У статті проаналізовано історію формування та розвитку колекції Хмельницького обласного художнього музею (ХОХМ) упродовж 39 років його існування в умовах постійної соціально-політичної та культурної турбулентності. Розглянуто етапи становлення музею від радянської моделі художньої інституції до першого в незалежній Україні державного музею сучасного українського мистецтва. Особливу увагу приділено зміні концепції комплектування фондів, ролі музейних фахівців у формуванні колекційної стратегії, а також основним джерелам поповнення збірки: державним закупівлям, міжмузейному обміну, виставковій діяльності, артрезиденціям, симпозіумам і дарам митців та колекціонерів. Окреслено значення ХОХМ як репрезентативної платформи для дослідження та музеєфікації процесів українського мистецтва ХХ–ХХІ століть. Проаналізовано трансформацію інституційної моделі музею у 2010–2020-х роках, зокрема в контексті диджиталізації, кураторських та освітніх практик, а також діяльність музею під час повномасштабної війни як соціально-реабілітаційного та культурного осередку. Доведено, що послідовність обраної стратегії, відкритість до змін і фокус на сучасному українському мистецтві забезпечили інституційну сталість і фаховий авторитет ХОХМ.
АРХІТЕКТУРА ТРЕТЬОГО РАЙХУ В ПОЛЬЩІ — СУПЕРЕЧЛИВА СПАДЩИНА?
Стаття аналізує архітектурну спадщину Третього Рейху на території Польщі як приклад дисонантної спадщини, сформованої під впливом травматичного досвіду ХХ століття. У центрі уваги — еволюція підходів до культурної спадщини: від культу пам’яток до концепції «обов’язку пам’яті», що визначає сучасні режими колективного згадування. Особливий акцент зроблено на польському контексті, у якому Голокост, зміни державних кордонів, етнічні чистки та тоталітарні ідеології спричинили глибокі конфлікти пам’яті та непам’яті. Архітектурна спадщина Третього Рейху в Польщі розглядається як «спадщина звірств», нерозривно пов’язана з нацистською політикою окупації, геноциду та урбаністичної трансформації. Водночас підкреслюється необхідність її наукового осмислення в межах історії мистецтва та студій спадщини, оскільки низка реалізованих проєктів стала інтегральною частиною сучасного ландшафту. Стаття також окреслює обмеження підходів, що зводяться до інвентаризації об’єктів, і обґрунтовує потребу інтерпретувати цю спадщину як соціально й політично чутливий феномен.
Урбаністичні студії: світовий та український контексти
Авторське право (c) 2026 Яцек Пурхля https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
«Кейс Булгакова»: the can(n)on and the context
«Кейс Булгакова» чудово надається для препарування й аналізу процесу змін символічного ландшафту і публічних просторів українських міст зараз. Іншими словами, ми проаналізуємо що (не) впливає на практики і «концептуалізації» надання чи позбавлення або ж знов надання статусу історичного спадку (пор. heritagization — de-heritagization — re-heritagization у перспективі деколонізаційних процесів у теперішній Україні так, як ми розуміємо і пояснюємо собі ці процеси. У рамках цієї статті ми плануємо розглянути як імперська уявність формувала «Київський міф» і образ Києва, до створення якого долучився Булгаков і який він так заповзято ретранслював у своїх текстах. Також розглянемо, із чого постав образ Києва в його текстах і спробуємо з’ясувати, звідки взявся «міф Булгакова» та яку роль він відіграє у формуванні історичного/культурного спадку сьогодні, коли процеси деколонізації набирають обертів, і проаналізуємо можливі способи роботи з дуже відмінними групами об’єктів — пам’ятниками/монументами та будинками/пам’ятками і процесами надання/позбавлення їх статусу історичного/культурного спадку, тобто конструювання масиву історичної/культурної пам’яті в сучасній Україні.
Авторське право (c) 2025 Світлана Шліпченко, Алла Петренко-Лисак https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Transformations of Public Memory in Berdiansk after 2014
Berdiansk is a Ukrainian city on the Azov Sea shore in Zaporizhzhia Oblast. With almost 200 years of colonial history, this city currently living under Russian occupation is an excellent fit for analysing the memory transformation process in the communities of southeastern Ukraine. This paper examines the memory politics background in the southeast of Ukraine as exemplified by the changes in symbolism across Berdiansk’s city space on the back of post-Maidan politics. In addition, it describes and discusses the transformation of memory sites under occupation and imagines potential commemoration frameworks for the liberated Berdiansk. The considerations for symbolical transformations in Berdiansk draw on the Content Analysis method. Some data comes from the interview with the Research Institute of Urban History Director, Prof. Victoria Konstantinova, who helped implement decommunisation laws. While analysing the relations between Ukrainian memory politics and Russian colonial policy, the author used de/postcolonial optics.
Авторське право (c) 2025 Oleksii Minko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Контамінація ритуалу: простір будівлі Українського Дому і його перформування
Вихідним положенням цього дослідження є припущення, що архітектурно опосередковане місце — мережевий вузол та осередок ідеології — це територія перманентного впливу, який здатний відтворювати запрограмований режим відносин і відповідно налаштовувати соціальні простори. Особлива напруга виникає у зв’язку з місцями-рештками політичних систем минулого, які були опорами цих систем: підключені до іншого контексту вони стають анахронічними надлишками, що по-різному інтегруються в оточення. Саме такими є архітектурні пам’ятки тоталітаризму — ідеологічно навантажені агенти соціалізації, політична роль яких дестабілізується або ж трансформується в нове значення. У фокусі статті — декілька прикладів, які демонструють різні позиції відносно складної архітектурної спадщини і види її трансформацій, та найбільше уваги зосереджено на одному з них — будівлі Музею Леніна в Києві, апропрійованому Українським Домом, представницькою інституцією, що успадкувала усталені способи позиціонування і моделі відносин, які часто стають дієвими в нових формах репрезентації. За умови нечутливості та цілеспрямованого забуття ці установки латентно легітимізуються, тому ефективне підважування є потребою і вимагає критичної взаємодії з архітектурним простором, а не системою позначень. Мистецтво як просторова практика може бути таким інструментом: воно оприявнює і змінює характери місця, демонструє неочевидні конфлікти, пропонує побічну реальність. Користуючись прикладом тимчасового виставкового проєкту «Ти як?» в Українському Домі, інсталяції мистецтва воєнного стану, що ситуативно апропріювала і перформувала архітектурний простір, виявлено точки дотику, які можуть допомогти в інтенційному переосмисленні архітектурної пам’ятки й напрацюванні стратегій продуктивної взаємодії. Просторова модель Анрі Лефевра, категорія характеру Крістіана Норберґа-Шульца і теорія територіалізованого асамбляжу Кіма Дові стали допоміжними в цьому.
Авторське право (c) 2025 Taras Berezyuk https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Практики використання міського публічного простору під час російської війни в Україні (кейси Михайлівської площі та Майдану Незалежності)
Міський публічний простір має дві основні функції – місце для політичного висловлення та для взаємодії між собою різних категорій людей. Через це він набуває критично важливого значення у процесі демократичної суспільної розбудови, і цим зумовлена пильна увага до його функціонування. Під час найгострішої форми політичної кризи – війни – в публічному просторі неуникно актуалізуються одні практики, й відходять на задній план інші. Ідентифікація та аналіз таких змін може стати ключем до розуміння семантики простору та способів співіснування смислів, породжених новими контекстами. Оскільки міський публічний простір є своєрідним дзеркалом суспільно-політичних процесів, які відбуваються в країні (надто, якщо йдеться про центральні площі великих міст), таке розуміння може виявитися помічним у відстеженні ширшого суспільно-політичного курсу країни. Етнографічне дослідження, на базі якого написана ця стаття, зосереджується на кейсах двох центральних київських площ – Михайлівської та Майдану Незалежності. Воно покликане здійснити розвідку в окреслене дослідницьке поле, а також розпочати ширшу дискусію щодо впливу війни на міський публічний простір в Україні з одного боку та щодо ролі простору як наратора, співтворця і транслятора смислів – з іншого.
Авторське право (c) 2025 Лілія Вахняк https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Rec.: Ранньомодерні міста в часи катастроф: Центрально-Східна Європа у порівняльній перспективі (Pre-modern Towns in the Times of Catastrophes: East Central Europe in a Comparative Perspective, Edited by Michaela Antonin Malanikova, Beata Możejko, Martin
Авторське право (c) 2025 Ольга Гуль https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
І крихке надихає: спадщина модернізму в архітектурі Півдня та Сходу України
Авторське право (c) 2025 Сергій Водотика https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Меморіали АТО в просторі Кривого Рогу: місця і значення (2014–2024)
Статтю присвячено аналізу особливостей меморіалізації АТО у просторі Кривого Рогу як великого індустріального міста Південної України. Об’єктом розгляду є процес формування основних криворізьких меморіалів АТО та їхнього функціонування як місць проведення офіційних і громадських церемоній пам’яті. Увага також сфокусована на переплетенні в комеморації власне меморіальних та політичних обставин і перетині низових та офіційних ініціатив, що призвело до творення «офіційних» та «народних» місць пам’яті. Питанням у фокусі є також роль меморіалів АТО в міських комеморативних практиках, яка виходить за їхнє вузьке розуміння лише як пам’ятників землякам, які загинули в боях на Донбасі. Одночасно стаття стосується висвітлення практик комеморації подій Майдану в місті, у якому відсутні відповідні меморіали, а політичний бекграунд міських політичних еліт не є майданівським. Як джерела дослідження використано повідомлення місцевих медіа, сайтів районних рад і міських інформаційних агенцій, а також фото- та відеорепортажі, присвячені криворізьким комеморативним заходам та меморіалам. Ці джерела детально документували історію меморіалів та перебіг церемоній пам’яті біля них. Крім того, автор спирався на досвід особистих спостережень за розвитком міських комеморативних практик у 2014–2024 рр. Вшанування полеглих в АТО стало справою як міської влади, так і численних громадських і ветеранських організацій та груп, опозиційних до неї. Меморіали загиблим військовослужбовцям тому ситуативно слугують і місцями пам’яті Майдану. З одного боку, ми можемо говорити таким чином про абсолютну цінність пам’яті про загиблих воїнів у міському меморіальному просторі Кривого Рогу. Завданням її вшанування ставлять як представники міської влади, так і опозиційних груп, але водночас громадські комеморації можуть передбачати окремі ініціативи й навіть окреме місце пам’яті, щоб уникнути взаємодії з офіційними акціями. Меморіали полеглим в АТО стають об’єктами вшанувань і під час церемоній із нагоди інших дат офіційного календаря. Це засвідчує перетворення пам’яті про загиблих в АТО на один із головних символів Незалежності.
Авторське право (c) 2025 Denys Shatalov https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Авторське право (c) 2025 Tetiana Vodotyka https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Імперська візія Іосіфа Бродського у репрезентації венеції (на матеріалі есею “Watermark”)
Нині як ніколи необхідний неупереджений, уважний та критичний підхід до російської літератури, зокрема, до тієї її категорії, яку критики прочитують як аполітичну, оскільки наявні дослідження, на жаль, часто не відображують реального стану речей, приховують факти, які не вписуються до традиційної імперської культурної міфології, та загалом виконані в межах усталеної ідеології. У цій роботі розглядається конструювання імперської ідентичності Іосіфа Бродського – російського поета, есеїста, публічного інтелектуала та Нобелівського лауреата від 1986-го року. На прикладі есею “Watermark” аналізується один із проявів імперськості у творчості Бродського, а саме колоніальне ставлення до жінки, топос завоювання міста як завоювання жінки, ставлення до реперезентованих у тексті колоніальних суб’єктів. Фокусом дослідження є авторський міф Бродського та те, як він корелює з мотивом завоювання Венеції в есеї “Watermark”.
Авторське право (c) 2023 Arina Kravchenko https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0